Translatio Thome archiepiscopi (1220)
Minnedag: 7. juli
![]() |
Translatio Thome archiepiscopi (1220) |
Den hellige Thomas Becket ble født den 21. desember 1118 i Cheapside i London i England. Rundt 1142 fikk han tjeneste som sekretær hos den hellige erkebiskop Theobald av Canterbury (1139-61). I 1154 viet erkebiskopen ham til diakon og utnevnte ham i 1155 til erkediakon i Canterbury, som var den fremste kirkelige stilling i England bortsett fra biskoper og abbeder.
Henrik d'Anjou kom på Englands trone som 21-åring og ble kronet i Westminster den 19. desember 1154 og ble kong Henrik II (1154-89). Etter erkebiskop Theobalds forslag valgte han i 1155 den 37-årige Thomas til lordkansler og personlig rådgiver. Det var den første innfødte engelskmannen siden den normanniske erobringen i 1066 som innehadde et så høyt embete. Thomas Becket sto på fortrolig fot med den unge kongen og utviklet et nært vennskap med ham, og tjente ham trofast og godt i syv år som statsmann, diplomat og soldat. Utad opptrådte Thomas som den nest mektigste mannen i landet som hoffgeistlig med ytterst verdslige interesser og strålende evner.
Thomas var stolt, oppfarende, voldsom og ubesindig, og det fortsatte han med hele sitt liv. Men av karakter var han følsom og kompromissløs, rask til å tale ut og samvittighetsfull i gjerning, og til tross for sin forkjærlighet for sekulær prakt, foretok han retretter i Merton, fulgte en botspraksis og ba lenge og oppriktig. Hans skriftefar i den første delen av hans karriere vitnet om hans uplettede privatliv under vilkår av ekstrem fare og fristelse.
Erkebiskop Theobald av Canterbury døde den 18. april 1161. Kong Henrik bestemte seg da for å prøve å få mer innflytelse over kirkelige saker og få slutt på Kirkens motstand mot kongelige inngrep i dens rettigheter og privilegier, og dette regnet han med å oppnå ved å få sin kansler valgt til ny erkebiskop. Den 23. mai 1162 fikk kongen domkapitlet til å utnevne den motstrebende Thomas til det ledige erkebispesetet. Han ble presteviet lørdag den 2. juni 1162 og dagen etter, første søndag etter pinse, ble han konsekrert til erkebiskop av biskop Henrik av Blois av Winchester.
Kongen regnet med at Thomas skulle fortsette som kongelig tjenestemann, men til hans forbløffelse la Becket ned sitt kanslerembete, og forandret seg, som han selv sier, «fra å være en beskytter av skuespillere og en som følger etter jakthunder, til å være en sjelehyrde». Thomas hadde ikke selv valgt å bli erkebiskop, men når han først satt i embetet, var han fast bestemt på å utføre de pliktene som han mente hørte til det, uansett pris. Blant disse pliktene var den faderlige omsorg for kongens sjel, noe han temmelig taktløst presenterte for kongen. Dette førte til betydelig irritasjon hos Henrik, og snart kom erkebiskopen i åpen strid med kongen.
I begynnelsen av november 1164 flyktet Thomas i hemmelighet til Frankrike. Han møtte pave Alexander III og ba ham om å få lov til å trekke seg fra sitt embete, men paven avslo. Det varte over seks år før konge og erkebiskop ble offentlig forsonet etter at paven og Ludvig VII grep inn, men freden var skjør og enigheten kunstig. Men Thomas vendte tilbake til England den 1. desember 1170.
Kong Henrik II var i Normandie, hvor han i et av sine vanlige raserianfall lot falle noen lettsindige ord til sine hoffmenn: Who will rid me of this troublesome priest, «hvem vil befri meg for den brysomme presten». Hans nøyaktige ord er imidlertid ikke bevart – de er blitt til i litteraturen. Dette ble ordren om Thomas' død, sannsynligvis uten at det var kongens hensikt. Fire riddere som så sin sjanse til å glede sin konge, skyndte seg straks over Kanalen.
Om ettermiddagen den 29. desember kom de til Canterbury, og de forlangte å få treffe Thomas. De fant ham sittende i sitt soverom, og han skjønte hvorfor de var kommet. Thomas, tilskyndet og dyttet av sine tjenere, beveget seg langsomt mot kirken, som tradisjonelt var et fredlyst sted. Men tidlig på kvelden den 29. desember, da klokkene ringte til vesper, ble han brutalt hogd ned og drept. Det skjedde i et sidekapell i domkirken, mellom altrene som var viet til Jomfru Maria og den hellige Benedikt av Nursia. Den store kirken var full av mennesker. Selv om Thomas ikke hadde levd som en helgen, døde han sannelig som en, og overga sin sjel i Guds og hans helgeners hender. Hans siste ord, som ble gjenfortalt av øyenvitner, var kjernen i hans idealer som erkebiskop: «Jeg dør gjerne for Jesu navns skyld og i forsvar for Kirken».
Mordet på en erkebiskop i hans egen katedral mens han opptrådte med pavens autoritet, var en helligbrøde så enorm at det forferdet hele kristenheten, både i England og på kontinentet. Det er tvilsomt om kong Henrik II kan holdes direkte ansvarlig for mordet, og han viste i alle fall alle tegn på ekstrem sorg da han fikk nyheten. Han lukket seg inne og gråt og fastet i førti dager. over hele Vest-Europa ble Thomas øyeblikkelig æret som martyr. Det ble meldt om mange mirakler ved hans grav, etter ti år var de kommet opp i 703. Hans feil var glemt og han ble hyllet som en martyr for Kristus og Kirkens frihet. Allerede den 21. februar 1173 ble han formelt kanonisert av pave Alexander III i Segni som «martyr for Kirkens rettigheter og Kirkens frihet».
Den voldsomme offentlige reaksjonen mot kong Henrik krevde en offentlig bot av alvorligste slag. Paven påla kong Henrik II personlig interdikt og de strengeste sanksjoner, og kongen gjorde offentlig bot to ganger. Først i Avranches i mai 1172, da han mottok absolusjon av de pavelige legatene, og senere ble han tvunget til å valfarte til Thomas' grav og der offentlig bli pisket til blods av biskopen av London og femti munker den 12. juli 1174; videre måtte han erkjenne sin skyld i bruddet mellom seg selv og den hellige erkebiskop Thomas. Kongen måtte akseptere erkebiskopens standpunkt i spørsmålet om geistlige forbrytere og tillate appeller til paven, men ellers tapte han i praksis lite og beholdt det meste av sin reelle makt.
Den 7. juli 1220 ble Thomas' relikvier høytidelig overført fra hans grav i krypten til et skrin i Treenighetskapellet bak høyalteret av erkebiskopen, kardinal Stefan Langton (1207-28), i nærvær av kong Henrik III (1216-72), den pavelige legaten kardinal Pandulf, erkebiskopen av Reims og en enorm menneskemengde. I nesten 400 år var Thomas' relikvieskrin i Canterbury et av de tre eller fire viktigste pilegrimssteder i Europa, og kulten spredte seg raskt til Tyskland, Frankrike, Italia, Spania og Skandinavia. I Canterbury erstattet Thomas' kult mer eller mindre den for de andre lokale helgenene på grunn av den enorme valfarten til hans skrin. Rundt åtti kirker ble viet til Thomas før reformasjonen.
En av Henrik IIs etterfølgere, den uberegnelige kong Henrik VIII (1509-47), lot i 1538 det kostbare skrinet med Thomas' relikvier ødelegge. Han forsøkte også å fjerne minnet om den store kirkemannen ved å forby og skamfere avbildninger av ham og ved å beordre at alle henvisninger til hans navn i liturgiske bøker skulle fjernes. Men minnet om denne personligheten holdt seg levende gjennom alle hundreår.
Thomas' minnedag er 29. september med en translasjonsfest den 7. juli. Det var også en lokal fest for å feire hans retur fra eksilet den 1. desember. I Missale Nidrosiense fra 1519 sto både dødsdagen og translasjonsdagen.