Den hellige Macrina den yngre (~327-379)
Minnedag: 19. juli
![]() |
Den hellige Macrina den yngre (~327-379) |
Den hellige Macrina (Makrina) ble født rundt 327 i Caesarea i Kappadokia (nå Kayseri i Tyrkia). Hennes foreldre var de hellige Basilios den eldre og Emmelia, og hun var den eldste av deres ti barn (fem gutter og fem jenter), hvorav ni overlevde. Tre av hennes brødre er også helgener: De hellige Basilios den Store (ca 330-79), Gregor av Nyssa (ca 335-ca 395) og Peter av Sebasteia (ca 340-392). I tillegg æres hennes søster Theosebia (d. 385), som var diakonisse, som salig av den ortodokse kirke (det er imidlertid mange kilder som kaller Theosebia for Gregor av Nyssas hustru). Hennes farmor var den hellige Macrina den eldre, og hun kalles «den Yngre» for å skjelne henne fra farmoren.
Macrina ble oppdratt med spesiell omsorg av sin mor, som både lærte henne å lese og å vise årvåkenhet i hvordan hun brukte denne evnen. Dermed ble Macrina velutdannet, særlig i Skriften, for moren brukte Visdommens bok og Davidssalmene i Bibelen til leseøvelser i stedet for de vanligere klassiske diktene. Emmelia lærte også datteren å be og delta i gudstjenestene, men også å drive en husholdning samt spinning og veving. Macrina ble aldri latt ubeskjeftiget, og hun deltok ikke i barnslige leker eller fornøyelser.
Hennes far arrangerte at Macrina ble forlovet da hun var tolv år gammel med en ung advokat som var svært from. Men da forloveden plutselig døde, avviste den vakre unge kvinnen alle andre friere av hensyn til minnet om sin døde forlovede og bestemte seg for å vie sitt liv til Gud. Hun ble boende i barndomshjemmet og ledet husholdet og tjenerne. Etter at faren døde rundt 340, hjalp hun moren med å oppdra de ni yngre søsknene, spesielt Peter, som fortsatt var spedbarn. Som eldste søster hadde hun en sterk innflytelse på sine yngre brødre. Da broren Basilios kom tilbake fra sin skolegang i Aten, var han en svært innbilsk ung mann, og da var det søsteren som lærte ham ydmykhet.
![](http://www.traditioninaction.org/SOD/SODimages3/137_Macrina_Icon.jpg)
En annen bror, Naukratios (ca 331-ca 358), var vakker, sporty og ustadig og utmerket seg som en både lærd og aktiv eremitt. Han støttet de fattige ved å dra på fiskeekspedisjoner, men døde brått og tragisk i en jaktulykke som 27-åring. Emmelia ble da trøstet av sin eldste datter Macrina. Hun minnet moren om at det ikke passet seg for en kristen «å sørge som de andre, de som er uten håp» (1 Tess 4,13). Macrina inspirerte moren til å ha mot til å håpe på oppstandelsen som er oss forunt gjennom Kristi offerdød og oppstandelse. På denne tiden var alle barna blitt voksne og hadde forlatt barndomshjemmet, og Emmelia ble overtalt av Macrina til å forsake verden.
Emmelia delte familiens eiendommer blant sine barn og satte fri sine slaver. Hun beholdt bare det nødvendigste for seg selv, og sammen med Macrina trakk hun seg tilbake til en avsondret eiendom familien eide i Pontos, pittoresk beliggende ved elven Iris (i dag Yesilirmak) og ikke langt fra Amaseia (i dag Amasya). En rekke av de frigjorte kvinnelige slavene bestemte seg for å slutte seg til dem, og de omformet godset til et kloster for kvinner. De levde under ett tak og eide alt i fellesskap, og de spiste, arbeidet og ba sammen.
På samme tid fulgte Basilios den Store deres eksempel og slo seg ned som eremitt like i nærheten av dem sammen med vennen Gregor av Nazianz, på den samme familieeiendommen, men i Annesi på den andre siden av Iris, nær Neocaesarea (i dag Niksar i Nord-Tyrkia).
![](http://ocafs.oca.org/Icons/july/0719.macrina.jpg)
Etter at moren døde i sitt kloster i 372, overtok Macrina som abbedisse og ledet søstrene i klosteret. Hun solgte alt som var igjen av eiendommen til inntekt for de fattige, og selv levde hun av det hun tjente på sine henders verk og sov på et leie av planker. Hun skal ha gjort mange undergjerninger og nøt stor respekt blant alle som kjente henne. Hun skal ha helbredet en jente med en øyesykdom, og takket være hennes bønner var det aldri noen mangel på hvete selv i perioder med hungersnød. Karakteristisk for henne gjennom hele livet var strenghet mot seg selv og måtehold i alle ting. På et tidspunkt skal hun ha utviklet en smertefull kreftsykdom, men den ble helbredet og redusert til en svart flekk da Macrina gjorde korsets tegn over den.
Hennes bror Basilios den Store døde i begynnelsen av 379, og Macrina ble syk ni måneder senere. Gregor av Nyssa kom på besøk til henne rett fra en synode i Antiokia i oktober 379. De hadde ikke sett hverandre på åtte år fordi han var blitt tvunget av Basilios til å bli biskop av Nyssa og deretter blitt drevet bort fra sitt bispesete av arianere. Han fant henne syk, liggende på to planker som seng. Han ble svært trøstet av hennes munterhet og oppmuntring, og han var svært imponert over den sterke kjærlighet som hun forberedte seg på døden med. Selv om hun fant det vanskelig å snakke, ble hennes diskusjon om det evige liv utviklet av Gregor i hans avhandling De Anima et Resurrectione («Om sjelen og oppstandelsen»; peri psyches kai anastaseos) i form av en dialog mellom ham selv og Macrina mens hun lå døende, derav verkets tittel, ta Makrinia.1
Hun døde svært lykkelig i skumringstimen ved vespertid en gang i desember 379. Hennes siste bønn var knapt hørbar: «Du har fridd oss fra frykten for døden. Du har gjort slutten på dette livet begynnelsen på det sanne liv (...) En dag vil du ta tilbake det du har gitt, forvandle med nåde og udødelighet våre dødelige og uskjønne rester (...) Måtte min sjel bli mottatt i dine hender, uplettet og ubesudlet, som et offer til deg.»
Hennes fattigdom var så stor at man ikke fant noe annet å dekke hennes legeme med da det ble båret til graven, enn hennes gamle kutte og grove slør, så derfor bidro Gregor med en bispekappe i lin. Det eneste hun etterlot seg, var et jernkors hun bar rundt halsen og en ring. Gregor ga korset til en nonne ved navn Vestiana, mens han selv beholdt ringen, som inneholdt en bit av Det sanne Kors. Stedets biskop Araxius og Gregor bar selv båren sammen med to prester i begravelsesprosesjonen mens kor sang salmer hele veien til begravelsesstedet. Men press fra menneskemengden og jamringen fra folket, spesielt fra kvinnene, var svært forstyrrende for det høytidelige ved sangen.
Macrina ble gravlagt i klosterkirken for De førti martyrer av Sebasteia i Armenia (i dag Sivas i tyrkisk Anatolia), i samme gravhvelv som moren og besteforeldrene. Hennes minnedag er 19. juli og hennes navn står i Martyrologium Romanum. Hennes biografi ble skrevet av hennes bror Gregor i form av en lovtale i et brev til en eneboer ved navn Olympios, Vita Macrinae Junioris.2 I biografien beskriver Gregor et mirakel som hun bevirket for å helbrede det syke øyet til en ung jente, og han sier om andre rapporterte mirakler: «Selv om de synes utrolige, menes de alle å være ekte av dem som omhyggelig har undersøkt dem. Men de regnes av de verdsligsinnede som utenfor det mulige.» Derfor ville han ikke liste dem opp, «for at de vantro ikke skal lide skade ved å bli ledet til ikke å tro på Guds gaver».