Den hellige Theodora av Alexandria (d. 491)
Minnedag: 11. september
Den hellige Theodora av Alexandria er hovedpersonen i en
romantisk myte som handler om en botferdig kvinne som forkledde seg som en
mannlig eneboer i Theben i Sør-Egypt. Det at hun var kvinne, ble ikke oppdaget
før etter hennes død.
Historien forteller at Theodora levde på 400-tallet i Alexandria i Egypt, hvor hun var gift med en prefekt av Egypt. Kjærlighet og harmoni hersket i deres familie, og dette var avskyelig for Frelsens fiende. Ansporet av djevelen ble en viss rik mann fascinert av Theodoras ungdommelige skjønnhet og begynte å bruke alle sine evner til å forlede henne til å innlede et forhold til ham. Lenge hadde han ikke noe hell med seg før han bestakk en kvinne av løs moral, som førte den beskjedne Theodora på gale veier ved å si at en hemmelig synd, som solen ikke ser, også er ukjent for Gud.
En dag begikk Theodora ekteskapsbrudd og bedro sin mann med den rike mannen, men snart kom hun til sans og samling og forsto alvoret i sitt fall. Hun ble da rasende på seg selv, slo seg i ansiktet og rev seg i håret. Hennes samvittighet ga henne ikke fred, så hun gikk til en velkjent abbedisse og fortalte henne om sin synd. Abbedissen så den unge kvinnens anger, snakket til henne om Guds tilgivelse og minnet henne om den syndige kvinnen i evangeliet, som vasket Jesu føtter med sine tårer og mottok fra Ham tilgivelse for sine synder. I håp om Guds nåde sa Theodora: «Jeg tror på min Gud, og fra nå av skal jeg ikke begå noen slik synd, og jeg vil anstrenge meg for å sone for mine gjerninger».
På dette tidspunktet bestemte Theodora seg for å dra av sted til et kloster for å rense seg gjennom arbeid og bønn. Hun forlot hjemmet i hemmelighet kledd i mannsklær, og hun bega seg til et mannskloster, ettersom hun fryktet at hennes mann ville kunne finne henne i et kvinnekloster. Hegumenen (abbeden) i klosteret ville teste nykommerens besluttsomhet, så han ville ikke en gang la henne komme inn på gårdsplassen. Theodora tilbrakte natten ved porten, og om morgenen falt hun på kne foran hegumenen og sa at hennes navn var Theodor fra Alexandria, og hun tryglet ham om å la henne få bli værende i klosteret for å gjøre bot og utføre monastisk arbeid. Da abbeden så nykommerens oppriktige intensjoner, gikk han med på forespørselen.
Selv de erfarne munkene var forbløffet over Theodoras nattelange bønner på kne, hennes ydmykhet, utholdenhet og selvfornektelse. Hun ble værende i klosteret i åtte år, og hennes kropp som engang var blitt skjendet ved utroskap, ble nå et redskap for Guds nåde og en beholder for Den Hellige Ånd.
En gang ble Theodora sendt til Alexandria for å kjøpe inn forsyninger. Etter å ha velsignet henne for reisen, antydet hegumenen at i tilfelle forsinkelse, skulle hun overnatte i klosteret Enata, som lå på veien. I gjestehuset i klosteret Enata bodde også datteren av dette klosterets hegumen, som hadde kommet for å besøke sin far. Hun ble tiltrukket av den tiltalende unge «munken» Theodor og prøvde å forføre ham til utuktig synd, uten å vite at det var en kvinne som sto foran henne. Da hun ble møtt med avvisning, syndet hun i stedet med en annen gjest og ble gravid. I mellomtiden kjøpte Theodora matvarene og vendte tilbake til sitt eget kloster.
Etter en viss tid skjønte faren til den skamløse jenta at utukt hadde funnet sted og at den hadde fått resultater. Han begynte å spørre ut datteren om hvem som var barnets far. Jenta antydet at det var munken Theodor. Faren rapporterte det straks til superioren for klosteret hvor Theodora levde. Hegumenen tilkalte henne og gjentok anklagen. Hun svarte fast: «Som Gud er mitt vitne på, jeg gjorde ikke dette». Hegumenen kjente Theodors renhet og hellige liv, så han trodde ikke på beskyldingene.
Da jenta fødte en sønn, brakte munkene i Enata spedbarnet til klosteret hvor Theodora bodde, og der begynte de å irettesette munkene for et ukyskt liv. Men denne gangen trodde selv hegumenen på de bakvaskende beskyldningene og ble sint på den uskyldige Theodor. De overlot spedbarnet i hennes varetekt og kastet henne ut av klosteret i unåde.
Theodora underkastet seg ydmykt denne nye prøvelsen, og i den så hun en soning for sin tidligere synd. Hun slo seg ned med barnet i en hytte ikke langt fra klosteret. Gjetere som syntes synd på henne, ga henne melk til spedbarnet, og hun selv spiste bare ville grønnsaker. Hun tilbrakte syv år i forvisning mens hun tålmodig bar sin ulykke. Etter anmodning fra munkene gikk hegumenen da til slutt med på at kunne vende tilbake til klosteret sammen med barnet, og i avsondrethet tilbrakte hun to år mens hun underviste gutten.
Klosterets hegumen mottok en åpenbaring fra Gud om at munken Theodors synd var tilgitt. Guds nåde hvilte på munken Theodor, og snart begynte alle munkene å legge merke til de miraklene som ble utført gjennom hans bønner. Under en tørke gikk alle brønnene tørre. Hegumenen sa til brødrene at bare Theodor ville være i stand til å rette opp ulykken. Etter å ha tilkalt Theodora, bød han henne om å frembringe vann, og vannet i brønnen tørket ikke opp etter det. Den ydmyke Theodor sa at miraklet hadde skjedd gjennom hegumenens bønner og tro.
Før sin død lukket Theodora seg inne i sin celle med barnet og instruerte ham om å elske Gud over alle ting. Hun ba ham om å adlyde hegumenen og brødrene, å bevare roen, å være mild og uten ondsinnethet, å unngå obskønitet og dumskap, å elske uten begjær og ikke forsømme fellesbønnen. Etter dette ba hun, og for siste gang ba hun Herren om å tilgi hennes synder. Gutten ba også sammen med henne. Snart visnet ordene i bønnen fra hennes lepper, og hun gikk fredfylt over til en bedre verden.
Herren avslørte Theodoras åndelige prestasjoner for hegumenen, men også hennes hemmelighet. For å fjerne all vanære fra den avdøde, fortalte hegumenen i nærvær av hegumenen og brødrene fra klosteret Enata om sin visjon og avdekket den dødes skjød som bevis. Hegumenen og brødrene fra Enata rygget tilbake i skrekk over sin store synd. De falt på kne foran den helliges legeme, og under tårer ba de om hennes tilgivelse. Nyhetene om Theodora nådde også hennes tidligere ektemann. Han mottok den monastiske tonsuren i det samme klosteret hvor hans hustru hadde vært i alle disse årene. Og barnet som hun hadde oppdratt, fulgte også i sin fostermors fotspor. Senere ble han hegumen for det samme klosteret.
Theodora døde i 491 og hennes minnedag er 11. september. Hennes
navn står i Martyrologium Romanum, som omtaler henne i meget tilbakeholdende
ordelag. Den førkonsiliære utgaven sier: «I Alexandria, den hellige Theodora,
som falt på grunn av mangel på forsiktighet, men som angret sine handlinger og
ble værende i ordensdrakt, ukjent, med mirakuløs avholdenhet og tålmodighet til
sin død». Hun blandes noen ganger sammen med den hellige martyren Theodora av
Alexandria, som ble drept sammen med den hellige Didymus i 304.
I antikken og middelalderen var historier om kvinner som trådte inn i et kloster forkledd som en mann, et populært tema i helgenberetninger. Disse fortellingene blir i likhet med historier om prostituerte ofte sett bort fra eller redigert bort av biografer. Dette kan være fordi de eldste tradisjonene er muntlige og ikke støttet av samtidige dokumentariske bevis, eller fordi temaet ble betraktet som potensielt skandaløst. I tidligere århundrer fantes det imidlertid ofte situasjoner hvor en kvinne kunne finne det tilrådelig å kle seg som en mann, ganske enkelt av praktiske grunner. Det ga henne frihet til å reise eller å leve alene uten frykt for vold eller seksuell trakassering. Slike kvinner var ikke transvestitter, transseksuelle eller mannsimitatorer, deres adopsjon av mannsdrakt var simpelthen et spørsmål om bekvemmelighet og forsiktighet. Kvinne- og mannsklær var ikke så ulike, legmenn bar lange embetsdrakter eller tunikaer, munker bar drakt og begge bar kapper. Det viktigste kjennetegnet på en kvinne var hennes lange hår og hennes slør, og begge deler kunne man lett kvitte seg med.
I historiene om kvinner som kledte seg som menn, er det aldri noen antydninger om at kvinnene selv skapte noen form for skandale. De levde asketisk, ofte som eneboere eller i en slags monastisk institusjon hvor munkene bare kom sammen til måltider og liturgier. De overholdt regelen og de døde i Troen. Det faktum at de skjulte sitt kjønn (og var i stand til å gjøre det), forteller om en betydelig bluferdighet og fysisk tilknappethet i disse kommunitetene. En kvinne som ønsket å leve i en kristen kommunitet, kan ha vært ute av stand til å finne en kvinnekommunitet hun kunne slutte seg til – den monastiske bevegelsen for menn utviklet seg lenge før den tilsvarende bevegelsen for kvinner. Dersom en kvinne ønsket å leve som eneboer, kunne det å gi inntrykk av at hun var en mann være en åpenbar forsiktighetsregel. I det minste noen av disse kvinnene synes ganske enkelt å ha valgt en levemåte hvor deres kjønn ikke ville være et hinder for religiøs hengivenhet.
Det finnes historiske paralleller med kvinner forkledd som menn. For eksempel var den hellige Frans di Girolamos (1642-1716) mest fremtredende botferdige synder den franske kvinnen Maria Alvira Cassier. Hun hadde myrdet sin far og deretter forkledd seg som mann og tjenestegjort i den spanske hæren. Vi kan også nevne den historiske Pretty Polly Oliver fra 1700-tallet, best kjent fra balladen om henne.
Noen av helgenhistoriene fant veien inn i bollandistenes Acta Sanctorum i andre halvdel av 1600-tallet. Historien om den hellige Anastasia Patricia skal ha vært den første av de mange legendene som forteller om kvinner som levde i forkledning som munker. Ved siden av Theodora er andre eksempler de hellige Eufrosyne av Alexandria, Eufrosyne den yngre, Marina munken alias Pelagia den botferdige, Apollinaris Syncletica av Alexandria, Eugenia av Roma, Hilaria av Egypt, Anna av Konstantinopel, Jakoba av Roma, Hugolina av Novara og Hildegund av Schönau.
Kilder: Attwater/Cumming, Benedictines, Bunson, Jones2, CSO, Infocatho, en.wikipedia.org, oca.org, antiochian.org - Kompilasjon og oversettelse: p. Per Einar Odden
Opprettet: 19. april 1998