Den salige Aloisius Monza (1898-1954)
Minnedag: 28. september
![]() |
Den salige Aloisius Monza (1898-1954) |
Den salige Aloisius Monza (it: Luigi) ble født den 22. juni 1898 i Cislago mellom Varese og Milano i provinsen Varese i regionen Lombardia i Nord-Italia. Han virket svært sykelig og ble døpt umiddelbart, og han ble fermet (konfirmert) da han var halvannet år gammel. Heldigvis bedret hans helse seg langsomt, og med årene ble han svært robust. Han kom fra en bondefamilie hvis eneste rikdom var arbeid, mot og tro, og han deltok i det harde arbeidet på markene.
I mai 1913 ble livet til familien Monza radikalt forandret, da Aloisius' far Giuseppe falt ned fra et tre og ble lammet. Den 15-årige Aloisius betrodde seg til sin sogneprest, don Luigi Vismara, at han lenge hadde følt kallet til å vie seg til Herren som prest. Takket være hjelp fra sognepresten kunne Aloisius i september 1913 dra til det salesianske misjonsinstituttet i Penango Monferrato nær Asti.
Men da han etter skoleåret 1915/16 kom hjem på sommerferie, fant han at situasjonen i familien var blitt verre. Faren var nå fullstendig invalid og sengeliggende, og den eldste sønnen Pietro hadde blitt innkalt til å slåss på østfronten. Aloisius bestemte seg for ikke å la moren sitte igjen med eneansvaret for familien, ettersom hans søster Giuseppina hadde trådt inn hos De barmhjertige søstre av Den uplettede Unnfangelse i Ivrea, så han vendte ikke tilbake til Penango.
Men Don Vismara kom ham til hjelp på nytt, og som 18-åring begynte han på seminaret Collegio Villoresi i Monza. Og da alt så ut til å ha løst seg, mistet han sin far den 16. januar 1917, og deretter ble han innkalt til hæren. Etter krigstjenesten gjenopptok han sine studier, og den 19. september 1925 ble han presteviet for erkebispedømmet Napoli av kardinal Tosi.
Hans første pastorale oppgave var blant de unge ved sognekirken San Maurizio i sognet Vedano Olona i provinsen Varese. Begynnelsen på hans liv som prest var preget av prøvelser av alle slag og ikke minst uretten under Mussolinis fascistiske regime. Hans arbeidsmetode var basert på evangelisering gjennom personlig vitnesbyrd, utøvelse av nestekjærlighet og dannelsen av et levende fellesskap med levende og dype relasjoner.
Aloisius grunnla eller styrket tre viktige grupper: koret eller schola cantorum, med gruppen av sopraner og alter, amatørteatergruppen og sportsforeningen Viribus unitis. I tillegg opprettet han en fransk skole for at utvandrerne, som nesten alle dro til Frankrike eller Sveits, skulle lære det grunnleggende i det språket de trengte i sine nye land.
Den aktiviteten som skapte størst suksess var fotballaget i Viribus unitis. I mai 1926 opprettet fascistene l'Unione Sportiva Vedanese, med det åpenbare formål å bekjempe «prestelaget». Siden fascistenes lag ikke fikk mange tilhengere gikk de over til provokasjoner som startet voldshandlinger, som til tross for Aloisius' megling kulminerte i arrestasjonen av åtte unge menn fra oratoriet. Aloisius ble feilaktig anklaget av fascistene for å ha stått bak et angrep på den lokale borgermesteren, og han ble arrestert sammen med sin sogneprest don De Maddalena. Til tross for intervensjon fra kurien gikk det fire måneder før de ble løslatt.
Aloisius ble frikjent for alle anklager, men fikk ikke lov å vende tilbake til Vedano. Derfor bestemte bispedømmet seg ved hans løslatelse for å overflytte ham midlertidig til sognet Santa Maria del Rosario i Milano, for deretter å sende ham til helligdommen Santuario di Nostra Signora dei Miracoli i Saronno, hvor han kom i november 1928. Der utmerket han seg gjennom en rekke initiativ for ungdommen. Han grunnla et oratorium, som opprinnelig ikke besto av mer enn tretti gutter. I det lille han hadde av fritid grunnla han et kor, og hans hus ble både en skole og samtidig et sted for sang og rekreasjon.
Langsomt fikk Aloisius ideen til verket som ble kjent som Nostra Famiglia (Vår familie»). Da han i mai 1933 for første gang møtte Clara Cucchi forsto han at hun var akkurat den personen som kunne begynne å realisere den planen han hadde. Etter Clara kom Teresa Pitteri. Den 20. oktober 1936 deltok Aloisius på det første offisielle møtet til instituttet. De bestemte seg for å kjøpe et hus, og etter store personlige ofre klarte de å kjøpe en tomt i Vedano Olona, og de første steinene ble lagt den 29. august 1937. Det regnes som grunnleggelsen av sekularinstituttet «Små apostler av Nestekjærligheten» (Piccole Apostole della Carità), et fellesskap som ønsket å spre kjærligheten blant menneskene slik de tidlige kristne praktiserte sin tro og misjon. Senere har instituttet arbeidet for å hjelpe barn i nød mange steder i verden.
I mellomtiden hadde Aloisius i 1936 blitt utnevnt til sogneprest i San Giovanni alla Castagna i utkanten av Lecco. I løpet av noen måneder hadde han fått sognebarnas sympati, kjærlighet og respekt for sine menneskelige og åndelige kvaliteter. I sentrum for menighetens liv satte han den eukaristiske tilbedelsen som han praktiserte utrettelig. I tillegg bidro han til utviklingen av alle katolske organisasjoner.
Den 1. september 1939 brøt Andre Verdenskrig ut, og i San Giovanni alla Castagna måtte mer enn 350 ungdommer forlate sine hjem for å slutte seg til hæren. Aloisius fikk i oppgave å hjelpe materielt og åndelig de som ble igjen. Under krigen gjemte han flere partisaner i menigheten, men under frigjøringen beskyttet han også fascister mot voldshandlinger.
I januar 1946 foreslo professor Giuseppe Vercelli, direktør for det nevrologiske instituttet Carlo Besta i Milano, for Clara Cucchi å ta seg av utdannelsen av barn med fysiske avvik. Denne aktiviteten, som passet godt inn i instituttets ånd, viste seg å bli svært vanskelig for den lille kommuniteten, sammensatt av jenter uten pedagogiske og medisinske erfaringer. Men Aloisius og Clara så i Vercelli forslag et tegn på Guds vilje.
Aloisius var like engasjert i arbeidet som sogneprest og som leder av Nostra Famiglia, som fortsatt hadde bruk for grunnleggeren og det var hans ledelse som gjorde dem i stand til å møte fremtiden. Men noen mente dette var for mye, og den salige kardinal Alfred Ildefons Schuster av Milano kategorisk ba ham om å velge mellom sognet og instituttet. Aloisius led mye under denne kritikken, spesielt fra erkebiskopen. Han skrev et brev og forsøkte å forklare situasjonen, men sa seg villing til å lystre alle direktiver uten betingelser.
Hans mor døde den 17. april 1953, og de hjerteproblemene han lenge hadde lidd av ble forverret av sorgen. Den 25. august, etter å ha kommet hjem fra huset i Varazze, fikk han store smerter som ble verre i løpet av natten. Legen sendte ham til sykehuset for et elektrokardiogram, og resultatet var klart: et alvorlig infarkt. Tilstanden ble verre. Om morgenen den 29. september 1954 mottok han eukaristien, og deretter døde han. Han ligger gravlagt i Ponte Lambro i provinsen Como.
Den 23. februar 1991 ble saligkåringsprosessen for Aloisius Monza på bispedømmenivå avsluttet i Ponte Lambro i nærvær av kardinal Carlo Maria Martini, daværende erkebiskop av Milano. Den 20. desember 2003 ble hans «heroiske dyder» anerkjent av pave Johannes Paul II (1978-2005) og han fikk tittelen Venerabilis («Ærverdig»). Den 20. desember 2005 undertegnet pave Benedikt XVI dekretet fra Helligkåringskongregasjonen som godkjente et mirakel på hans forbønn.
![](http://newsaints.faithweb.com/CCS/Beat%2030%20April%202006_M.png)
Han ble saligkåret den 30. april 2006 av pave Benedikt XVI i katedralen i Milano sammen med den salige Aloisius Biraghi. Som vanlig under dette pontifikatet ble seremonien ikke ledet av paven selv, men av hans representant, i dette tilfelle kardinal José Saraiva Martins CMF, prefekt for Helligkåringskongregasjonen i Vatikanet. Messen ble feiret av kardinal Dionigi Tettamanzi, erkebiskop av Milano. Kardinal Jose Saraiva Martins opplyste at Don Monza skal feires den 28. september. I forbindelse med saligkåringen ble det opplyst at dette var den første saligkåringen i katedralen i Milano siden 1662 (i våre oversikter har vi imidlertid ingen saligkåringer i 1662).
Hans små apostler arbeider i dag i Italia, Sudan, Brasil og Ecuador og samarbeider også i Kina, Marokko og Palestina.