De hellige Nikolas II og Alexandra og deres ledsagere (d. 1918)
Minnedag: 17. juli
![]() |
De hellige Nikolas II og Alexandra og deres ledsagere (d. 1918) |
Den hellige Nikolas Aleksandrovitsj Romanov (ru: Nikolaj; Николай Александрович Романов) ble født den 18. mai 1868 (6. mai etter den julianske kalenderen) i hovedstaden St. Petersburg i Russland. Han var sønn av den senere tsar Alexander III (1881-94) og hans hustru Maria Fjodorovna, født Dagmar av Danmark. Som barn var han svært religiøs og fri for svik og ondsinnethet.
Den 13. mars 1881 ble Nikolas' bestefar, tsar Alexander II (1855-81), myrdet, og Alexander III overtok tronen. Den trettenårige Nikolas ble tsarevitsj (kronprins). Han deltok på møtene i det keiserlige råd, men ellers var hans forpliktelser begrensede inntil hans tronbestigelse, som var ventet å ta lang tid, ettersom hans far bare var 45 år gammel. Fra 1885 til 1890 studerte han jus ved universitetet i St. Petersburg, og i tillegg fikk han en militær utdannelse ved generalstabens akademi i tråd med den tradisjonelle utdannelsen ved tsarhoffet.
Mot foreldrenes opprinnelige ønsker var Nikolas fast bestemt på å gifte seg med prinsesse Alix av Hessen-Darmstadt (f. 1872), fjerde datter av storhertug Ludvig IV av Hessen og prinsesse Alice av Storbritannia, nest eldste datter av dronning Victoria og prins Albert. Hans foreldre planla et politisk gunstigere arrangement med prinsesse Hélène, datter av grev Filip av Paris, pretendent til den franske tronen, i et håp om å sementere Russlands nye allianse med Frankrike, men til slutt ga de etter for sønnens insistering.
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/b/b1/Nicholas_II_of_Russia_painted_by_Earnest_Lipgart.jpg)
Den 26-årige Nikolas ble forlovet med Alix av Hessen i april 1894. Hun nølte med å akseptere forlovelsen på grunn av kravet om at hun måtte konvertere fra lutheranismen til den russisk-ortodokse tro og avsverge sin tidligere tro. Det ble gjort et unntak for Alix slik at hun kunne konvertere uten å avsverge sin lutherske tro. Alix konverterte i november 1894 og tok navnet Alexandra Fjodorovna, også i et forsøk på å bli mer akseptert av det russiske folk. Nikolas og Alexandra var i slekt med hverandre langs flere slektsgrener.
I 1894 forverret tsar Alexander IIIs helse seg raskt, og han døde av en nyresykdom den 1. november 1894 (20. oktober etter den julianske kalenderen), bare 49 år gammel. Ettersom det ikke var ventet at Nikolas ville overta tronen før om tyve til tretti år, var han dårlig forberedt til å overta tronen. Han valgte å fortsette sin fars konservative politikk. Nikolas og Alexandras bryllup var opprinnelig fastsatt til våren 1895, men det ble fremskyndet etter at Nikolas insisterte, og bryllupet fant sted den 26. november 1894.
Den 14. mai 1896 ble Nikolas formelt kronet til den siste tsar av Russland i Uspenskij-katedralen i Kreml i Moskva. I utenrikspolitikken fulgte han sin fars politikk ved å styrke den fransk-russiske alliansen og fremme europeisk nedrustning. Han begynte sin regjeringstid med høystemte håp om fred, og han mante andre nasjoner til å redusere størrelsen på deres hærer og å søke fredelige løsninger på internasjonale disputter. Fredskonferansen i Haag i 1899, som ble forslått og fremmet av tsar Nikolas, la senere grunnlaget for Folkeforbundet og De forente nasjoner, selv om de umiddelbare resultatene var færre enn forventet.
Helligkåringen av den hellige Serafim av Sarov fant sted den 19. juli 1903, og tsar Nikolas var til stede ved seremoniene i Sarov sammen med sin familie. Der fikk han et brev som Serafim skrev mer enn sytti år tidligere, som syntes å uroe ham. Selv om tsaren aldri avslørte brevets innhold, tror man at det var en profeti om det blodbadet som ville overvelde Russland om mindre enn femten år.
I 1904 brøt det ut krig mellom Japan og Russland da den japanske føåten overraskende angrep den russiske i Port Arthur, uten en formell krigserklæring. Krigen gikk dårlig for Russland, og i midten av 1905 aksepterte tsar Nikolas II amerikansk megling, og krigen endte med en fredsavtale. Nederlaget var et hardt slag for den keiserlige russiske regjeringen, som brøt sammen. Dette førte til et revolusjonsforsøk i 1905. Mange demonstranter ble skutt foran Vinterpalasset, tsarens onkel, storhertug Sergej, ble drept av en revolusjonær bombe i Moskva, Svartehavsflåten gjorte mytteri og en jernbanestreik utviklet seg til en generalstreik.
Under press fra revolusjonsforsøket utstedte tsaren den 5. august 1905 et manifest om innkalling av en nasjonalforsamling, statsdumaen. Men selv om dumaen skulle få lovgivende myndighet, var tsaren fast bestemt på å bevare sitt enevelde, selv om det skulle reformeres. Det endte med at han oppløste dumaen. En ny duma ble innkalt i februar 1907, og denne gang hadde sosialistene, som hadde boikottet den første, mer enn en tredjedel av delegatene. Det endte med at også denne dumaen ble oppløst. Den tredje dumaen valgte å arbeide internt i stedet for å kaste seg over regjeringen, og tsaren begynte også å få tillit til den. I 1912 ble det valgt en fjerde duma med nesten de samme medlemmene som den tredje.
Situasjonen ble ytterligere komplisert av arvefølgespørsmålet. Nikolas og Alexandra hadde fått de fire døtrene Olga (1895), Tatjana (1897), Maria (1899) og Anastasia (1901) før sønnen Alexius (Aleksej) ble født den 12. august 1904. Den unge tsarevitsj var rammet av hemofili eller blødersyke, en arvelig sykdom som på den tiden var uhelbredelig og vanligvis førte til en tidlig død. Som barnebarn av dronning Victoria var Alexandra bærer av den samme genmutasjonen som rammet flere av de europeiske kongehusene, som Preussen og Spania. Hemofili ble derfor kjent som «den kongelige sykdommen».
På grunn av styrets manglende stabilitet valgte Nikolas og Alexandra ikke å avsløre Alexius' tilstand til noen utenfor kongefamilien. Først henvendte Alexandra seg til russiske leger, men deres behandling var stort sett mislykket, så tsarinaen vendte seg i økende grad til mystikere og hellige menn, eller eldste (startsi) som de kaltes i Russland. En av disse, den analfabetiske sibireren Grigorij Rasputin (1872-1916), syntes å ha en viss suksess. Rasputins innflytelse over tsarina Alexandra og dermed tsaren hadde blitt stadig sterkere siden 1912, da kronprinsen nesten døde av en skade mens familien var på ferie på jakthytter i det nåværende Polen. Den desperate Alexandra tilkalte Rasputin som en siste løsning, og han beroliget henne. Neste dag stoppet blødningen, og gutten begynte å komme seg. Alexandra tok dette som et tegn på at Rasputin var en starets og at Gud var med ham, og resten av livet forvarte hun ham og rettet sin vrede mot alle som våget å stille spørsmål ved ham. Rasputin ble myrdet den 16. desember 1916.
Første verdenskrig ble en total katastrofe for Russland. Kigen og dens effekter førte til massive opptøyer og opprør. Tsaren oppholdt seg ved fronten, og hovedstaden og hoffet lå åpent for intriger. Tidlig i 1917 var Russland på randen av total kollaps. Den 23. februar 1917 brøt det ut revolusjon i Petrograd, som St. Petersburg var omdøpt til. Ro og orden brøt sammen og medlemmer av dumaen dannet en provisorisk regjering. De krevde at tsaren skulle abdisere. Ettersom regjeringen hadde hans familie i sin makt og hans generaler støttet kravet om abdikasjon, hadde ikke tsaren annet valg enn å gi etter. Den 15. mars (2. mars etter den julianske kalenderen) abdiserte han til fordel for sin bror, storhertug Mikael.
Men storhertugen nektet å akseptere tronen før folket hadde avgjort gjennom en grunnlovgivende forsamling om landet skulle være monarki eller republikk. Den følgende bolsjevikiske oktoberrevolusjonen i november 1917 brakte uansett en slutt på tre århundrer med dynastiet Romanovs styre i Russland.
Nikolas ønsket å dra i eksil til Storbritannia, og den britiske regjeringen tilbød ham først asyl. Men dette ble avvist av den britiske kongen Georg V, som var redd for at tsarens nærvær i landet kunne starte et opprør der. I august 1917 evakuerte regjeringen Kerenskij familien Romanov til Tobolsk i Ural for å beskytte dem mot de revolusjonære, og der bodde de i den tidligere guvernørboligen i betydelig komfort. Men i oktober 1917 tok bolsjevikene makten fra den provisoriske regjeringen Kerenskij, og betingelsene i fangenskapet ble hardere. Det ble stadig oftere snakket om å stille Nikolas for retten. Den 1. mars 1918 ble familien satt på soldatrasjoner, noe som betydde at de måtte kvitte seg med ti hengivne tjenere og gi opp kaffe og smør.
Familien Romanov trodde hele tiden at hjelp var underveis, men den 30. april 1918 ble de flyttet til sitt siste oppholdssted, byen Jekaterinburg (mellom 1924 og 1991 kjent som Sverdlovsk), hvor de ble fengslet i hjemmet til den militære ingeniøren Nikolaj Nikolajevitsj Ipatjev. Klokken to om morgenen den 17. juli 1918 (4. juli etter den julianske kalenderen) ble fangene vekket og fikk ordre om å kle seg for reise. De ble brakt ned i kjelleren i det huset hvor de ble holdt fanget, og der ventet de på beskjed om å dra. Tsaren satt på en stol i midten av rommet med sønnen Alexius på fanget, mens hans hustru og døtre sto rundt dem. Sammen med dem var deres lege og tre av tjenerne som frivillig hadde valgt å bli hos dem. Da kom bødlene inn i rommet og leste opp ordren om deres henrettelse. Eksekusjonspelotongen besto av syv kommunistsoldater fra Sentral-Europa og tre lokale bolsjeviker, alle under kommando av bolsjevikoffiseren Jakov Jurovskij. Flere av vitnene sa senere at tsaren sa: «Dere vet ikke hva dere gjør», som en parafrase over Jesu ord på korset.
Bødlene trakk sine revolvere, og skytingen begynte. Nikolas og Alexandra døde i kuleregnet, men barna døde ikke med det samme. De ble stukket med bajonetter og slått med geværskjefter til de var døde. Likene ble brakt til en forlatt gruve, skåret i biter, og deretter lagt i en haug foran gruven. Svovel og bensin ble helt over den blodige haugen og pårent. Da ilden sloknet to dager senere, ble det som var igjen av kroppene kastet ned i gruven og granater ble kastet ned etter dem. Deretter ble bakken pløyd, slik at det ikke skulle finnes noen spor av hvor likene var kastet.
En offisiell kunngjøring kom to dager senere i den nasjonale pressen om at tsaren var henrettet i Jekaterinburg, men det ble ikke sagt noe om familien. Erklæringen sa at tsaren var henrettet etter ordre fra presidiet i det regionale sovjet i Ural, fordi antibolsjevikiske tsjekkoslovakiske legioner nærmet seg og det var fare for at familien Romanov kunne bli befridd.
En måned senere ble flere medlemmer av den keiserlige familie myrdet. Nikolas' bror Mikael døde i Perm. Alexandras søster Ella, storfyrst Sergej Mikhajlovitsj, tre av barna av storfyrst Konstantin Konstantinovitsj (en fetter av Nikolas II og en kjent russisk dikter) samt fyrst Paley ble henrettet i Alapajevsk. Nikolas IIs mor, enkekeiserinne Maria (Dagmar) klarte å flykte. Sammen med sin datter Xenia og hennes mann Sandro, hennes barnebarn Irina og hennes mann Felix Jussupov, familien til storfyrst Nikolaj Nikolajevitsj og andre slektninger, ble våren 1919 evakuert fra Krim om bord på den britiske krysseren Marlborough. Enkekeiserinne Maria døde i 1928 i Danmark.
I 1979 ble levningene av tsar Nikolas II, tsarina Alexandra, tre av deres døtre og de fire tjenerne som var henrettet sammen med dem, oppdaget nær Jekaterinburg av amatørarkeologen Alexander Avdonin. I januar 1998 ble levningene offisielt identifisert som Nikolas II og hans familie etter DNA-analyser. Deretter ble levningene gravlagt i katedralen St. Peter og Paulus i St. Petersburg den 17. juli 1998, nøyaktig åtti år etter at de ble myrdet.
I juli 2007 fant den 46-årige bygningsarbeideren Sergej Pogorelov, som tilhørte en gruppe amatørhistorikere som brukte frihelger i sommerferien til å lete etter de savnede Romanovene, nær Jekaterinburg levninger som tilhørte «en gutt og en ung kvinne omtrent på alder med Nikolas' trettenårige sønn Alexius, og en datter hvis levninger aldri var blitt funnet». Den 30. april 2008 viste DNA-tester at beinfragmentene tilhørte to medlemmer av den keiserlige familie, tsarevitsj Alexius Nikolajevitsj og storhertuginne Maria.
Den 1. oktober 2008 vedtok Russlands høyesterett at Nikolas II og hans familie var ofre for politisk forfølgelse og skulle rehabiliteres. I mars 2009 ble resultatene av DNA-testene offentliggjort, og de stadfestet at levningene av de to som ble oppdaget i 2007, tilhørte Alexius og hans søster Maria.
Den 1. november 1981 ble tsarfamilien ble sammen med det store antallet prester, nonner, munker og vanlige troende som ble martyrdrept for sin tros skyld av kommunistene, helligkåret av den russiske kirken i eksil. Selv om patriark Aleksej II (1990-2008) lenge motsatte seg en helligkåring for å unngå en «ideologisering» av Nikolas IIs skikkelse, tvang imidlertid overføringen av levningene og den offisielle bisettelsen den 17. juli 1998 i St. Petersburg samt presset fra den troende befolkningen, ham til å gi etter.
Helligkåringen av tsarfamilien ble stadfestet av Moskva-patriarkatet ved den store helligkåringsseremonien søndag den 20. august 2000 (7. august etter den julianske kalender), da den russisk-ortodokse kirke helligkåret tsar Nikolas II og hans familie sammen med til sammen 1154 martyrer for Sovjet-regimet. Dette skjedde i Kristus Frelser-katedralen i Moskva, som var vigslet dagen før etter å ha blitt gjenoppbygd som en tro kopi av den gamle katedralen, som ble sprengt i luften på Stalins ordre den 5. desember 1931. Under den guddommelige liturgien («messen») ble navnene på dem som var godkjent for helligkåring av bispesynoden den 13. august (31. juli), lest høyt før selve helligkåringen ble sunget.
Denne gangen ble tsarfamilien imidlertid ikke kalt martyrer, siden deres død ikke var et direkte resultat av deres kristne tro. I stedet ble de helligkåret som «lidelsesbærere» (ru: strastoterpets, страстотерпец), en egen kategori av ortodokse helgener som møter sin død med ydmykhet, på en Kristusaktig måte. De mest kjente lidelsesbærerne er kanskje de hellige Boris og Gleb.
Tsar Nikolas sa en gang: «Hvis et offer er nødvendig for Russlands frelse, vil jeg bli det offeret». Deres minnedag er dødsdagen 17. juli (4. juli etter den julianske kalenderen).