Olav Müller – Pateren som ga Kirken ny og solid norsk rot
Artikkelen ble først publisert i St. Olav magasin for religion og kultur 1-2022
OLAV I TRONDHEIM: Pater Olav Müller i St. Olav domkirke, Trondheim, mens han var sogneprest. Foto: arkiv
Mange mistet sin lærer, skriftefar, prest og venn da pater Olav Müller, døpt Dagfinn, døde 6. november 2018. Mange, fordi «pater Olav» traff hvert menneske på dets ståsted.
Tekst: Dordi Glærum Skuggevik
Dette gjaldt innen menigheten og kirken, men også utenfor kirken, der han ble en skattet foredragsholder, med og uten lysbilder, og skribent. Han ble en markant skikkelse i hjembyen Trondheim i sin grå dress med svart polo innenfor jakken og «munkeklippen» som kuttet det tjukke, mørke håret rett over pannen og det sterke blikket. En attraktiv, respektert «intellektuell» du kunne møte på gaten og gjenkjente med én gang. Folk fikk et intellektuelt ‘kick’. Han ble meget respektert og sett opp til. Livet ble mindre kjedelig med ham i byen. Dette var i 60-årene da katolisismen begynte å bli ‘stueren’ – og ble et spenningsmoment på et høyere intellektuelt nivå på Blinderen i Oslo: mange synlige profiler i universitetsmiljøet konverterte.
HJERTELIG GJENSYN:
Over: «På øya Selja med to gode venner: Pax og Per Risholm»,
skriver p. Olav Müller i boken Pateren dypper pennen (St. Olav forlag, 2010).
Under: «De skjønneste skapninger på denne jord er mine tre rottweilere, og jeg
håper på et hjertelig gjensyn. Her er min tredje rottweiler Pax i 1990, åtte måneder
gammel», skriver p. Olav Müller i boken Pateren dypper pennen (St. Olav forlag, 2010).
Tjente sine medmennesker![PaterOlav2.jpeg PaterOlav2.jpeg](https://www.katolsk.no/nyheter/2022/05/paterolav2.jpeg/@@images/e21f8ec7-b79a-4229-945a-034dcc3f8576.jpeg)
Pater Olav (1924 – 2018) skaffet seg etterhvert tre rottweilere, og omgikkes folk i rottweilerklubben i Trondheim. Det var derfor sterkt å se at også en dame med rottweiler stod sammen med oss og ventet på at den ansatte i begravelsesbyrået skulle ankomme kirkegården med urnen som inneholdt restene av pater Olavs jordiske legeme – for han tjente sine medmennesker også etter døden: Han gav sitt legeme til vitenskapen.
Da det kom ny biskop etter 11 års vakanse i Trondheim stift, meldte jeg til den nye biskopen at nå hadde pater Olav tjent vitenskapen og sine medmennesker lenge nok – vi måtte få utlevert restene av hans jordiske legeme og ta et endelig farvel med ham. Deretter skjedde ting raskt.
Jeg spurte ham da han lå på det andre av de to mest sinistre sykehjemmene Trondheim kommune har, om han tenkte mye på døden. «Ja», sa han, jeg tenker mye på døden.» Så sa han ikke mer, mens ansiktet hans var vanskelig å tolke. Det var et merkelig smil der. Han sa ikke et ord om at han ville donere sitt legeme til vitenskapen. «Jeg er redd jeg skal bli glemt», sa han. Legene ville amputere begge bena hans opp til knærne, for begge var mørkeblå opp dit, men det nektet han. Vitenskapen skulle visst få det hele, i stedet for å berge hodet litt lenger.
Straks han døde, var han universitetssykehuset St. Olav sin eiendom, men vi fikk låne ham til å ligge i åpen kiste foran alteret i St. Olav katolske domkirke neste morgen, så vi fikk tatt avskjed med ham. Jeg tror vi alle var ganske oppskaket, selv om vi hadde visst at han nærmet seg døden.
Pater Olavs siste store ekskursjon gikk til Stavanger konserthus i september 2014. Han ville gjerne oppleve førpremièren til oratoriet «Olav den Helliges dåp». Han tok flytaxi til flyplassen, og fant seg i å bli satt i en rullestol der for assistanse. Han – som en gang gikk 50 mil med hund og slede over Finnmarksvidda. Han – som syklet Tyrkia rundt. Han – som syklet fra Sør-Spania til Trondheim. Sogneprest i Stavanger Reidar Voith tok seg av 90-åringen.
Da oratoriefremførelsen var ferdig, reiste han seg og sa: «Dette er norgeshistorisk!». Han hadde tidligere lest igjennom min libretto og kommet med et par gode råd. Også da min libretto til neste oratorium – JOHANNES – Kjærlighetens apostel, biskop av Efesos – var klar, leste han gjennom teksten. Det var nok det siste han leste her i denne verden. Han ville absolutt at jeg skulle synge Kristi åpningssolo, der Kristus roper Johannes ut av graven. «Det må bli på arbeidsmelodien min det, da», sa jeg. Han lå med lukkede øyne i sykehjemssengen. Han så lykkelig ut, mens jeg sang. På nattbordet, der Jan Erik Kofoed hadde satt opp en leselampe for ham, lå den siste boken han leste i før han døde: Falkbergets Nattens brød. Der er det jo også en Johannes. «Johannes er teologen», sa han.
OLAV OG OLAV: «Gatens pøbel veltet en gang St. Olavs-statuen som sto
i prestegårdens have i Trondhjem, så hodet trillet av. I journalistenes nærvær limte
jeg hodet på igjen – med Aralditt! Tør jeg i denne handling se et bilde på min iver etter
å motvirke den nedvurdering av Olav Haraldssons hellighet som fant sted under
firehundreårsnatten?», skriver p. Olav Müller i boken Pateren dypper pennen (St. Olav forlag, 2010).
Solide røtter![PaterOlav1.jpeg PaterOlav1.jpeg](https://www.katolsk.no/nyheter/2022/05/paterolav1.jpeg/@@images/f3cf353e-852d-4c96-a645-1ced636b194a.jpeg)
Pater Olav nedstammet i rett linje fra Olav den Helliges datter med sin dronning Astrid: Ulvhild Olavsdatter, som ble hertuginne av Sachsen, og stammor til alle tsar-, keiser- og kongefamilier i Europa, unntatt den franske og den hollandske, såvidt jeg vet. Berit Andersen, bibliotekar på universitetsbiblioteket på Kalvskinnet i Trondheim, gjorde meg oppmerksom på en bok de hadde om Pater Olavs familie, der hele slektslinjen tilbake til Olav den Hellige, er oppsatt.
Fra Ulvhild Olavsdatter går Pater Olavs linje gjennom lavadel i Nord-Tyskland, inn i jordeierslekter i Jylland med begge de danske Valdemar-ene innplantet, og så inn i presteslekten Kierulf. Slik er slektslinjen lett å følge. Pater Olav var vel generasjon 33 etter Olav den Hellige.
En mann i Kierulf-familien dro opp gjennom Sverige, og inn i Norge til Verdalen, hvor han ble lensmann. I Sverige skiftet denne mannen navn. Jeg tror han var Pater Olavs tippoldefar. Jeg spurte Pater Olav om han visste at han stammet fra Olav den Hellige. «Det har jeg alltid visst», svarte han. Navnet som prest – Olav, var nok derfor ikke tilfeldig valgt.
PATER DEBUTANT: «Fra min førstemesse (primiss), feiret på St. Elisabeth Hospital dagen etter prestevielsen», skriver p. Olav Müller i boken Pateren dypper pennen (St. Olav forlag, 2010).
ANNET RIKSPOLITIKOMPANI: «Jeg står på bakerste rekke, nr. Fem fra
venstre», skriver p. Olav Müller i boken Pateren dypper pennen (St. Olav forlag, 2010).
Fra politisoldat til prest
«Jeg vokste opp i et godt hjem, selv om mine foreldre ikke var særlig kirkepraktiserende», sa han en gang. Faren var lektor på Katedralskolen i Trondheim. Om Guds inntreden i sitt liv, var han meget eksplisitt i et foredrag han holdt på Ilen Menighetshus:
Han dro til Sverige under okkupasjonen og ble politisoldat. Han arbeidet i tømmerskogen der, og mange døde av lungebetennelse. Det ble også hans tur til å ligge for døden med lungebetennelse, og han ble flyttet inn på «dødsrommet» på lasarettet. «Der satt de da, de to sykepleierne og spilte kort om hvem som skulle ta seg av nordbaggen når han døde», sa han, «men da var Gud plutselig til stede, så konkret som det bordet der!», sa han, og slo hånden i talerstolen. Det ble vendepunktet. Han gjennomførte oppdraget som politisoldat i Finnmark under demilitariseringen, og reiste omtrent omgående til det tyske klosteret i Holland, der Picpus-ordenen utdannet sine prester.
Picpus-ordenen hadde i nærmere to mannsaldre ansvaret for å bemanne prestestillingene i Møre og Trøndelag katolske bispedømme. Det var nok slik han endte opp hos dem, mente han.
Etter et par år som prest i Tyskland, kom han hjem til Trondheim i 1957. Han har imidlertid gjort prestetjeneste også i Drammen og i Kristiansand, og han har vært tilsatt i alle Møre-byene. Til slutt var han ni år i Kristiansund, der han bygde nytt menighetshus. Hans yngre tyske ordensbror, med samme etternavn, var blitt biskop i Trondheim. Det ble en tung tid.
Etter prestemøtene i Trondheim, var han helt utslitt av alle gamle sognebarn som ville skrifte og klage sin nød, og så var det fire timer hjem til Kristiansund. Midtveis tok han inn her for mat og hvile, og var det vinter, forbød jeg ham å fortsette i natt- og snøstorm. Jeg tappet i badekaret, satte et talglys på dolokket, og et glass whisky på badekarkanten – evakuerte husets beste seng, og tilbrakte natten på kontordivanen, mens pateren og rottweileren tok over soverommet. Neste morgen: messe før frokost!
HARDHAUS: P. Olav Müller tok
Skaperverket innover seg ute i Guds frie
natur, lange og harde turer med rottweilerne
foran eller bak, var høydepunkter. Foto: privat
Viljestyrke![pater_olav_3.jpeg pater_olav_3.jpeg](https://www.katolsk.no/nyheter/2022/05/pater_olav_3.jpeg/@@images/7458d553-128c-41d1-b246-43735bb93f83.jpeg)
En av disse nettene skjedde noe som viser pater Olavs jernvilje: Jeg våknet, for dørene gikk opp og igjen ute i gangen. Så hørte jeg han falt. Han lå på gulvet og blødde om begge ender. Rottweileren fant seg i at jeg tok tak i hans herre og mester, men, pateren nektet meg å ringe ambulansen, for kl. 3 om natten ville han blitt kjørt til Trondheim. Han ville blitt tatt ut av tjeneste, fryktet han. 07.30: Ny runde. Nå gikk fergene. Legen ville snakke med pasienten før han sendte ambulanse. «Æ ska itj på nå syk’hus, nei», sa pateren. Dordi ved siden av: «Hain ska på syk’huset!» Pateren: «A Dordi sei æ ska på syk’hus, så de får no kom, da.» Rottweileren fant seg i at jeg kjørte paterens bil etter ambulansen til Kristiansund. Han tronet i baksetet. Ved ankomst sykehuset i Kristiansund ble jeg beordret til å forlate stedet, for når formannen i menighetsrådet kom, ville han være alene om versjonen av situasjonen – og slik unngå å bli tatt ut av tjeneste.
På husmessene her kom Maria fra Filippinene og Marte fra Kosovo med sine familier. Når Pater Olav slo korsets tegn og messen begynte, hørte vi alltid et dunk: Rottweileren la seg ned, som på kommando. Når kommunionen begynte, ville Berit ha mat, Marte tok frem sitt store, fagre bryst og la barnet til. Da Berit ble større, kom det en ny sekvens i kommunionen: Rottweileren reiste seg, sprang rundt og rundt – kjøkken, gang og stue med tre jenter etter seg med hver sin ildrake, og ellers det de fant av peisutstyr. Messen gikk sin gang. Ingen lot seg affisere av dette eller at den ene pappaen satt baki sofaen, bladde i Dagbladet og snøt seg med store trompetstøt. Katolsk liv i Norges utbygder er nok ukjent for dem som bor i by med kirke.
KIRKENS HISTORIE: I 2011 gav p. Olav
Müller ut Den katolske kirkes historie i Norge.
Utgivelser på rad og rekke![pater_olav_bok.jpeg pater_olav_bok.jpeg](https://www.katolsk.no/nyheter/2022/05/pater_olav_bok.jpeg/@@images/ed80341a-d684-4982-951a-a4004ce5f897.jpeg)
Pater Olavs foredrag måtte reddes for ettertiden. Pastor Claes Tande fikk lagt dem ut på nettet, og de kom i bokform: Pateren dypper pennen og Pateren kvesser pennen. I 2011 utgav han Den katolske kirkes historie i Norge. Et streiftog fra den første misjonstid til nyere tid. Eget forlag.
Flere hadde prøvd å få intervjue pater Olav. Han nektet. Da han forstod han var på vei mot slutten av livet, og bodde hos Birgitta-søstrene på Heimdal etter en vannskade i det som nå var et enmannsbebodd Picpus-kloster i Midt-Byen, sa han ja da jeg spurte ham.
Det første intervjuet handler om okkupasjonen, det andre om tiden som prest i Tyskland, og det siste om å komme hjem til Norge som katolsk prest. «Det var et liv med sverd ved lend», sier han. Moren sa at det hadde vært bedre om han «hadde giftet seg med en negresse!».
Han gjennomgikk intervjuene. Den fredagen jeg ringte trykkeriet på NTNU, Dragvoll, la de alt til side og trykket intervjuene samme dag. Slik fikk han holde heftet før han døde. De ble delt ut gratis, etter hans ønske. Det ble trykket nytt opplag ved urnenedsettelsen. Intervjuene ligger også ute på nettet. Prosessen ble teknisk muliggjort av Jan Erik Kofoed.
R.I.P.: Pater Olav Müller SS.CC. døde 6. november 2018. Han ble født i Trondheim 18. april 1924., og ble opptatt i Den katolske kirkes fulle fellesskap 31. desember 1944 i Marie Bebådelse, Stockholm, Sverige, av pater Vanneufville, O.P.. Les biskop Bernt Eidsvigs preken. Foto: Jan Erik Kofoed
Kirkens feltarbeidere
Da jeg to år etter min konversjon hos pater Olav ukependlet til jobb i Trondheim, gikk jeg hver torsdag kveld i kapellet. Når det var prestemøte, var messen i selve kirken. Picpus-patrene som kom inn i prosesjonen i sine hvite kjortler med lærbelte, gjorde sterkt inntrykk. Dette var svært maskuline, usentimentale Kirkens feltarbeidere som forstod å få utført arbeidet de var tildelt. Alle hadde vært i krigen. Evangeliet var blitt sterkt aktualisert for dem helt ned til det rent praktiske, når krigen får alt til å kollapse både konkret og menneskelig.
«Picpus-ene» som er igjen her i Norge nå, er spredt ut over Oslo og Tromsø stift. Cistercienserordenen har overtatt Trondheim stift med biskop og to klostre. De har en arv og en tilnærming som fortsetter der pater Olav og hans orden slapp: Beina på jorda! Hodet i Himmelen!
Jeg tar meg stadig vekk i å sitere Pater Olav:
- «Gud har gitt oss fornuften for at vi skal bruke den.»
- «Æ ler ofte og my’- så folk itj ska gløm’ å le!»
- «Gud er høflig, han taler til oss på det språket vi forstår i den tiden vi lever. I Vikingtiden måtte han tale som en viking.»
(Første del av dette sitatet er lagt i munnen på Olav den Hellige i oratoriet Olav den Helliges dåp.)
Forskjellen mellom dyr og menneske illustrerte Pater Olav slik:
-
«Når hain Pax og æ kjem hjem fra en skitur, og vi har vaska oss og spist, da legg vi oss. Hain Pax hain sovne, men æ – som e et menneske, æ ligg der og tenke: - Kæm e æ? Kor kjem æ fra? Kor går æ hen?»
FIRBENTES VENN: «Meg selv som syvåring sammen med Roy,
den første hund jeg elsket, hos min fadder på Stjørdalen»s, skriver
p. Olav Müller i boken Pateren dypper pennen (St. Olav forlag, 2010).
Rotfeste og utsiktspunkter
Pater Olav gav Den katolske kirke en ny og solid norsk rot. Han gav oss også nye utsiktspunkter. «Man kan ikke tale eller skrive enkelt nok», sa han, «hvis folk skal forstå». Bokhylla si flyttet han med seg til nye tjenestesteder, og satte den alltid opp likedan. Bøkene var fulle av notater, kommentarer og understrekinger. Alt han skrev var grundig gjennomarbeidet. Boksamlingen er nå «spredt for alle vinde». Den fikk dessverre ikke plass i den nye prestegården i Trondheim. Kanskje er det plass ute – til en skiløperstatue, med rottweileren ved siden?
Les av og om p. Olav Müller
- Pater Olav Müllers biografi
- Et streiftog gjennom Den katolske kirkes historie i Norge
- Pater Olav Müller SS.CC. Tre intervjuer ved Dordi Glærum Skuggevik
- Biskop Bernt I. Eidsvigs minneord over p. Olav Müller SS.CC ved requiemmessen onsdag 12. desember 2018
- Pater Olav Müllers Hellig Olav-biografi
10 foredrag av p. Olav Müller
- Foredrag: «Olav den hellige i mitt liv»
- Foredrag: Hva kan filosofien fortelle oss om hvem Gud er?
- Foredrag: Kirkens historie i Norge fra den første misjonstid frem til 1200-tallet
- Foredrag: Tro og fornuft
- Foredrag: Gudebevisene
- Foredrag: Hvorledes det kirkelige læreembetet redder oss fra religiøst kaos
- Foredrag: Vern om den kostbare viljesfrihet
- Foredrag: Kan vi gi noen forklaring på all den lidelse vi møter i verden?
- Foredrag: Purgatoriet - himmel, helvete, bønnen for de avdøde
- Foredrag: Katolikk etter reformasjonen
Abonner gratis på St. Olav magasin
Ønsker du å motta kirkebladet gratis i posten, må du registrere deg som abonnent på én av følgende måter:
- Via dette skjemaet
- Send en SMS til nr 969 43 490 med kodeord STOLAV etterfulgt av navn og adresse
- Send e-post med navn og adresse til abonnement@katolsk.no